ALICE PEEGLITAGUSES MAAILMAS
Lewis Carrolli samanimelise jutustuse ainetel
IV osa
Kuni Alice, kuningas ja käskjalg jooksid, et näha Ükssarviku ja Lõvi võitlust,
tuletas Alice meelde ühe vana laulu sõnu:
Peeti krooni eest surmaheitlusi palavaid, Ükssarvikut Lõvi taga ajas mööda tänavaid.
Musta leiba kes andis, kes andis neil pirukaid, nad trummide põrinal ukse taha lõid jalamaid.
Kas see, kes võidab, saab krooni?
Muidugi mitte! Kust sa seda võtsid?
Olge palun hea, istume minutiks, ah?
Minutiks?
Enne on vaja see minut kinni püüda, aga mulle pole see jõukohane. Teda juba ei püüa.
Paus kümme minutit.
Mis see on? Mis see niisugune on? - See on lapsuke, elus lapsuke.
Ah!? Aga mina arvasin, et lapsed on lihtsalt muinasjutukoletised.
Mina jälle arvasin, et ükssarvikud on muinasjutukoletised.
Hea küll! Teeme nii, et sina usud mind ja mina sind. Sobib?
Hea küll. - Siis kostita meid pirukatega, peletis.
Mitte midagi ei saa aru! Lõikan pirukat, aga see on kohe jälle terve.
Sa ei oska peeglitaguste pirukatega ümber käia: algul jaga pirukas laiali, seejärel lõika.
Alice ei suutnud kuidagi aru saada, kust kostub trummipõrin.
"Nüüd aetakse neid trummidega linnast välja," arvas Alice. "Oleks, et kiiremini juba!"
Ðahh sulle! Ðahh! Sa oled minu vang!
Hei, pea kinni! Ðahh sulle! Ðahh!
Mina võtsin ta vangi. - Aga mina pärast seda vabastan ta.
Hiilgav võit, kas pole?
Ma ei tea, ma nagu ei tahaks, et mind vangi võetakse.
Ma tahan olla kuninganna!
Selleks sa saad, kui ületad järgmise oja.
Ma saadan sind.
Ma omaette mõtlesin, et milleks see hiirelõks?
On raske ette kujutada, et hobuste seljas elavad hiired.
Raske, kuid võimalik. Ma ei taha, et nad mööda mind ringi jooksevad.
Te, ilmselt, ei sõida eriti tihti ratsa, eks? - Palju sõidan.
Ratsutamise suur kunst on selles, et... et hoida tasakaalu.
Mu mõistus töötab lakkamatult: mida allapoole kummardan pea, seda sügavamad on mu mõtted.
Muutusid kurvaks? Las ma laulan sulle laulukest. Kui ma seda laulan, uluvad kõik nutta, või...
Või mis? - Või ei ulu.
Keda vaid pole leida mu metsast: on jänes ja põder ja mäger.
Ja iidvana metsis, kui kuuleb rebast - lendab sinna, kus rägastik vägev.
Kiirustab siil mööda teed mu juurde - sõbrad koos lõunaoodakule!
Elevant kuid ei tulnud mu metsa suurde - elevandikest lõbusat pole.
Lõbusat pole.
Mul siil õmbleb särgi ja mustrigi lisab ning nurrub seal kass laua all.
Rebane õue liivatab visalt, toas saba luuaks on tal.
Lennul laululind mu kohal laias kaares, naaber suslikust paremat sõpra ei ole,
Kuid elevandikest pole mu laanes - elevandikest lõbusat pole.
Lõbusat pole.
Seal on sinu viimane ruudurida. Ja nüüd ma lahkun sinust, mu laps.
Tead mis? Lehvita mulle rätikuga järele, muidu muutun täiesti kurvaks.
Aastaidki hiljem seisis see pilt Alice'i silmade ees: rüütli malbed
sinised silmad ja südamlik naeratus, loojenev päike ekslemas tema juustes
ja metsa must vari tema taga.
Ma poleks osanud arvata, et nii ruttu kuningannaks saan.
Öelge, palun... - Mitte kunagi ära kõnele esimesena!
Sa pole kuninganna enne, kui oled teinud eksami.
Niisiis! Ülesanne jagamise peale. Jaga päts noaga. Mis tulemuse saad?
Minu meelest... - Võileivad, muidugi!
Nüüd näide lahutamisest. Võta koeralt ära kont, mis jääb alles?
Mitte midagi ei jää alles. - Vale! Alles jääb koera kannatus.
Kuidas siis? - Ütle parem, millest tuleb välk.
Müristamisest. Ei, vastupidi.
Oi, eelmisel nädalal, reedel, oli selline äike! Oi!
Tähendab, ma tahtsin öelda "reedetel"!
Aga meil üle ühe reede korraga ei ole. - Milline piiratus!
Noh, aga meil on ka seitse reedet nädalas.
Muuseas, kutsun teid täna Alice'i juurde lõunale.
Aga mina kutsun teid.
Lõunasöögist ei teadnud ma midagi. Aga kui ma seda korraldan, siis kutsun külalised ise.
Ootasime kaua, et sa märkaksid meid kutsuda.
Aga ilmselt pole sa hea käitumise tunde võtnud.
Vastuvõtt on lükatud edasi kuni ülehomse nädalani.
Peole teid kutsub kuninganna Alice, siia, me rahvas, ruttu kohale siis!
Kõrgel aujärjel, hiilgaval troonil kuningannaks olemist palees ta kroonib.
Lubage teid esitleda. Saage tuttavaks! Alice, see on Sink. Sink, see on Alice.
Ma lõikan teile tükikese. - Kuidas sa võid?!
Teid alles tutvustati, aga sina lähed juba noaga kallale!
Viige sink minema!
Ma ei taha pudinguga tutvuda! Midagi peab ju sööma!
Saage tuttavaks! Puding, see on Alice. Alice, see on Puding.
Viige ära! Kuninganna Alice'i terviseks!
Hei, ma olen siin!
Aitab, aitab, ütlen ma teile! Lõpetage otsekohe!
Teile ma annan lihtsalt laksu nagu kassipojale.
"Nägin nii imelist und, aga Kiti äratas mind," mõtles Alice.
Ja ta oli seal peeglitaguses maailmas koos minuga. No muidugi! Kiti oligi Must Kuninganna.
Kuid Kiti ainult nurrus vastuseks, teeseldes, et ei kuule Alice'it.
Sest kassidel on üks ebameeldiv harjumus: mida neile ka räägid, nad vaid nurruvad vastu.
Ju võtnud te jutuks: "Elu vaid muinasjutus, et eal see ei muutuks!"
Kui jutus selles on oht ikka alles:
sest segadus seal ja mõistmatus seal, sest teadmatus seal ja ebameeldivus seal.
Nii keerdus see elu, kuid selles on võlu:
ei saa ilma ohuta sammugi astuda!
Muinasjutus ma lennus mööda ohtlikku teed,
et lahendus loole - tuleks kiiresti see!
Nüüd jutul on lõpp, pisut kurvaks see teeb:
mul oma juttu et hoida meeles vanuigigi veel.
Jutustas Pastella